От както сме тръгнали да пътуваме, всичките ни
пътешествия с кола са през лятото, защото всичко е по-просто и лесно, когато е
топло. В Аризона, където сме на ваканция е горещичко, затова отиваме на малко
по-прохладно място. Сан Диего е
най-югозападната точка на американски бряг, до границата с Мексико. От
изток се простира планинската верига Роки Маунтинз, която спира горещия
пустинен въздух, а влагата на Пацифика компенира сухотата му. Цялата борба е да
стигнем планината. Не е особено висока, около 1,200 м, но разликата в
температурите е значима. С удоволствие отваряме прозорците, за да почустваме
свежия планински въздух.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhIeiwBV1abDZff0Jl-wb6PD8M5-fIceddBEJJT3TJT27h_6xaa3uqqkQ4YTf9w_fvZWZr6VGlU_Yrh3IBOqQ2B62YC2QD3iLc5ZoJ0TLkCccZ-aAIchOVO14iy7SKyS5UbHW6UZHMjxZw/s1600/DSCN0397.JPG)
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiNZsVNdjIxLS5Qdk4l4gcjP1HqN9-rXjRm7o95_tOvhyphenhyphenMl3kLzeJ_Nh5HMbSO33bL0dSIWa6irKcWXZT8a_K6PThXDoZM4ii0MBHksMuTMwi5XN_TKfIxDf4n6JR8E9IzqqLnQZIe0uTA/s1600/DSCN0384.JPG)
Няма нужда да ходим в Сахара или пустинята
Гоби, от двете страни на аризонския път към планината се разстилат дюни,
пясъчни хълмове и равнини, достойни за фон на всеки приключенски филм. Малките
храстчета тук-там разнообразяват погледа. Край пътя се е проточило циментовото
легло на дълъг канал с истинска хубава, бистра вода. Тя идва направо от язовира
Хувър, за да даде живот на растителността в долината на близките малки градове Юма
и Сентър. Много необичайно е да видиш тази вода и нито едно дръвче наоколо.
Така е с напечените каменни брегове на широки територии от щата Вашингтон,
където р Колорадо се вие около
скалистите брегове. За учудване нито едно листо не се зеленее на километри,
няма почва,
само камъни.
След доста километри, пясъците се заменят с огромно
изобилие от заоблени малки и големи скали и
виолетови хребети на фона на безбрежното синьо небе. Неусетно стигаме
най-високата точка и пред погледа ни се разкриват зелените западни склонове на
Скалестите планини.
Бързо растящият град с население над 1.300 мил, пълзи по склоновете на
планината. Шосета и високи мостове, които се преплитат неусетно ни довеждат до
нашия хотел. Той е много близо до брега и веднага се впускамеме в
проучвания. Малко късничко е за
обичайните красиви залези на западното крайбрежие. Задоволяваме се с обиколката
на полуостров Коронадо. Осветените
градски брегове отвъд лагуната се губят в далечината. Нали има утре, то е тъкмо
за тази цел – редовната градска обиколка с автобусчетата на Old
Town Trolley Tours, каквито има из цял свят. С такъв направих обиколка в Ню Йорк, Кьолн и Ванкувър.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiSFRxV_Lu8tDHPAkvDlr-QYwWT3gsPm56Q2S2o5veag6WyVlSOxaRI6tniC3ik2PZ9xUlQVhf_U1xKbOfEX2_DAK-m4ybJAZiIeeM97Lh3o09L5P0GJyJq_RZMaUv8svNnC2XdiK0DaMc/s1600/DSCN0723.JPG)
Не е трудно да направиш хубав град там, където морските вълни срещат скалите на предпланините. Намирам нещо общо между двата най-живописни,
според мене, града на западното крайбрежие, Ванкувър и Сан Диего. И двата имат
неописуемо красиви залези. И на двете места зелените склонове на Скалистите планини
са осеяни с квартали от нови къщи, вечер сякяш са накацали светулки. Постепенно
големината и броят им нараства, докато се стигне до високите сгради на центъра
и морския бряг. И двата града си имат по един дълъг мост над заливите – Лаѝън Бридж във Ванкувър и
Коронадо, в Сан Диего. От там се отваря великолепна
гледка към спокойните води на заливите и цялата околност.
Ванкувър е разположен в северния
край на Скалистите планини с високи занежени хребети. Той предлага всичките удоволствия и блестящ
сняг през 6-7 месечната зима. Сан Диего
е в южния невисок край на същата планинска верига. Природата го е дарила с
разкоша на южното лято, с всичките плажове и прохладна морска вода, колоритната
средиземноморска растителност и животът без зимни затруднения. Специалистите
казват, че времето тук е по-добър пример за средиземноморски климат, отколкота
е този на страните около Средиземно море. Ние сме близо до Ванкувър, но ако ме
питате, бих се преместила в Сан Диего. Непрекъснато искам да се мест, стремя ли се към промени, до кога? Защо ли не заживея в каравана?
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgzLRbV4IvI2SAfjXC4wVtO3l4tHhZejVjaYa27IPzI2rmWYqi0OFAhx5Umjixp-2RrFRyJIJZX7tDY1fNNp2XJhDXi8ONMCZPOR4wnEV6RBDZvw0KRxlWF9YmF79kXGXNSl_ZQeCI9he4/s1600/DSCN0742.JPG)
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEg7s1Y409oCeadiANLGcZY45vAnsWqKnNfxLgljV31cWN20YRJWHmNPdwzxRmboPHOpnrT3IMu2PCymhhTMGszIJ-RNg-hHwpmktrKx3NLbyaV1U1WVPjnAnXi9pNjAkkc70o3JirykDFY/s1600/DSCN0449.JPG)
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgDjhKTdzsQI9EwOAvRS6_3vHgrN_AdtQ_L0QyG26200IgSd6ffy48AcqWANkco0SdfEciR-Q9k2c_8XjarjcO7CQDBBSaAwXDCiV7mIWXzXaoHM9AooR4zpCBpfdIU-wNLPJ4bSk768u0/s1600/DSCN0448.JPG)
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEghJzU2wTRZPQoyrtxPCV0M_FOBG6Fl5HAm787t553lVqDwdocaipaz2gkw_nZLTT3vGr9H1fyYxW-M9_N2615fZNVQhCwz9fQVOduHh_7Rr6LLazoGM0txBU9IeN6elw4eRo9UR9yicZ4/s1600/DSCN0451.JPG)
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEi_6dKHEF0YUcyN_-qnZo58ictvcG5qxTCxVK3oMhoV7qZxi4C-bCuTKbS-FtR8lzoAg0aFWkBLavY7IhExk4QBbHkrO1tihnVNW2rkcFPMDd1tkxcuqkUQSWgY_IxVjoyxlK37SFYQVo4/s1600/DSCN0443.JPG)
Какъв късмет, да улучим годишния Ден
на шегата, за който населението се готви от месеци. Не знаехме за това събитие
и доста се учудихме на потоците от маскирани. Толкова много хора с оригинални и
хубаво изпълнени костюми, вдъхновени от американския фолклор за деца и
възрастни се разхождат из централните улици и площади на града. Ние също
обикаляхме, но целите ни са различни. Ние се радвахме на воображението на
местните жители и на добрата градска организация, но в същото време безнадеждно
се лутаме, за да открием променения маршрут на туристическите автобуси. Така за
около 1- 2 час обикаляме
два пъти центъра.
Спираме пред големите хотели,
Хилтон, Мариот и Хайат, разположени на
брега, където са закотвени яхтите на техните достолепни гости. Наложи се да
преминем през луксозните им лобитата, за да излезнем отново на площада с голяма сграда на Конвеншънъл център,
очаквайки поне там спирката да не е отменена. Най-после попадаме на една следа,
която ни доведе до целта. Не беше напразно, забавлявахме се чудесно с веселите
костюмирани хора от всички възрасти и размери. При това маршрутът на колите
около центъра беше отменен и ние си го
набавихме сами.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiCE_M9j6oNpBWNfKw_gmqutgpvJ18pv1btNLAVn6zRU9Q04zybX6Wtu8W5GEGNnpjPMWLr_LnijYvyc-qQZDbLV4_o_yeHK5UVpqgKyrDVoVzyW8lqChIo0eXRPFJ73EiFELZZk5l7Vy0/s1600/DSCN0454.JPG)
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEihc8Mlb3FVLoymcouTZSjOkh7cBkWN2BPshla3hxjYIjoNUUM007mXHnPNROn7l6Ngbopnmyl9aHT0LOs6oUE-fiJP-i4Y2-QaEPFeo1lr-tZHzWMOLBqAEpHGrhlvzvixIRAtkDYkwyE/s1600/DSCN0493.JPG)
Най-после се добираме до живописния оранжев автобус, полупразен по това
време. Денят е наш, можем да обикаляме до 17 ч. Има 3-4 места, където искаме да
престоим повече, но търпеливо изчакваме да минем целия тур и чак на втория
спираме в Стария град.
Дълга история се крие зад това име. Португалецът Хуан Родригес Кабрило не е
знаел много за климата докато не стъпил
на тези брегове. На мачтата на неговия кораб се веело испанско знаме, затова
тези земи, както много други на държавата с добри мореплаватели, станали испански. Било 1542 г. 60 години по-късно околните
територии са картографирани от Себастиан Висканио.
В тези столетия три морски сили са” претендирали” за хубавите,
богати земи на американския континент, но не толкова много се говори за руското
присъствие в Хавай и интересите им към Западното крайбрежие. Това накарало
испанският крал да изпрати експедиция от
мексиканските си територии, която установява испанска военна база на Президо Хил, сега квартал на
Сан Диего. Тогава е все още 17-ти век. Тази база, по-късно се превръща в крайъгълен камък на
калифорнииската колонизация.
Мексико обявява независимост едва 1821 г и тези територии стават
мексикански. Малкото селище Ел Пуебло де
Сан Диего било добре посрещнато от местните индианци и те заедно изградили
първите къщи около новия площад. Не за дълго, само след 25 г на този площад на
Ел Пуебло де Сан Диего с всичките хубави „ел пуебло” къщи се развяло
американското знаме. Сан Диего влезнал в територията на САЩ, а това чудесно, романтично място сега е Старият
град.То е гордостта на жителите и тук е една от основните спирки на нашата
обиколка.
Обикалям Стария град и си мисля къде е по-силно мексиканското присъствие в
Аризона, Ню Мексико, или в Калифорния, които съм посетила. Всички надписи са на два езика. Получила се е
някаква смесица на американската култура и испанско-мексикански дух. Битът на
населинието е по-близко до латинската култура, архитектурата също, но
градоустройството и законите са на САЩ.
В тъй наречената американска ера, през главата на новото калифорнииско
градче се изсипали поредици от наводнения, голямо земетресение, дълги суши и
пожари. За късмет на града се появява синът на захарния магнат Джон Д Стрекълс,
който купува на безценица големи територии мочурливи земи, продава ги и ги подсушава.
Хъм, местните хора казват, че той не
поискал парите на баща си, а сам си ги
направил, точно по американски учебник. Изведнъж щастливата звезда те огрява и
хоп... богат. За седмици направил милиони. Така започва обетоването на нови
терени край брега. Появява се железница, която да транспортира строителен материал
от вътрешността на щата. Цените били толкова високи, че било по-евтино да си
купиш къща от друг град, да я разглобиш,
да я докараш с шлеп и изградиш на място. На снимка ще видите една хубава
викторианска, дуетажна къща, преплувала
от Лос Анжелес.
Интересът към Стария град намалява, погледите са насочени към новия Даунтаун
и към полуострова, където предвидливият Джон Стрекълс издига чудесен хотел с
над 200 стаи, басеини, ресторанти и кафенета. Въпреки, че е открит през 1888 г,
той и сега блести като нов. Всичко там носи едно и също име Коронадо, плажът,
полуостровът, хотелът и внушителният 70 м висок и над 2 км дълъг мост, който
свързва края на полуострова с центъра на града.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhz4FcHgxBvwL3D2rYGcJmyQ7j54JDMNPoYm7QNyOnqbBh255mqsF3ZcJSNs-F44lTirfyRs1pY2T-9A4q0btlFeHU13lapPkeQNlGZDnkkb-X-06wctZy4RMAreHt0NAdZSAS9dCkXgcU/s1600/DSCN0704.JPG)
Няма нужда да казвам, как се нарадвахме на това място, с красавеца Коронадо
и всички прилежащи „къщички” улици и магазини. Забавна е историята на един
голям бор, които е в центъра на 5 кв м трева на средата на 5 улици, които се
пресичат. В годините на голямото строителство и скъпия дървен материал очите на
всички били в него. Претекстът да го отсекат бил, че пречел на движението. Наложило
се защитниците на природата да убедят Общината да обяви тези 5 кв м за национален
парк. Дървото и до сега си расте високо и красиво и жителите всяка година имат
най-голямата и гиздава коледна елха в града.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiqSM_Q1S9ct_nWS-PiXdbJ5Nzgx8cPwIXfKAB4k9ePVB_ZSloy5JuayqpJ5sg_uRk3xYIEEhuYsfEmpmq18I5GkGlIS2UD8JM8vYC4YHIhTAfdA8mPWz4GIHh0s8sqPL-3iwgMHwSLuVw/s1600/DSCN0674.JPG)
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhInC5BQFoxwuc1R8k4jAL515Zcy48IzJXEV_g_EFkJZx_bU4L-apTuYbF593CpCznenQBRIJLgie844GtLMrhvMPotaZnqPrT6cGqNrK1pqHipVdBGsPe8I_H_-EL9lnN4t5nif8zxOsk/s1600/DSCN0721.JPG)
Още едно място ме впечетли дълбоко, паркът Болбоа. Не стига, че е красив и
богат на екзотична растителност, но можеш да отидеш от центъра до там за минути. Една богата гражданка е
направила дарение от 1200 изкуствено посадени дървета, жакаранда. Те са от семейството на акациите,
струва ми се, видях ги за първи път в Мзамбик и се влюбих в тях. Филантропката не
спира с това, а залесява още няколко улици, заради което я нарекли майка на
града.
Болбоа парк е приютил 15 музея и няколко културни центъра. Малко
неочаквано за новия Континент, но всичките сгради са в испански ренесанс стил. Откритата
концертна зала не прави изключение, но органът на открито прави. Цялата предна
част на сградата в дъното на амфитеатъра е открита и тръбите си виждат.
Вероятно има падаща преграда, която
предпазва органа от лоши атмосферни условия. Той е подарък от същия богаташ
Стрекълс, с което той става първият „дарител на органи” в света, както се
шегуват жителите на Сан Диего. По случай на откриването на Панамския канал, в
парка се провеждат големи празненства и културни събития.
Нямам снимки от парка Болбоа и Литъл Итали, останахме без батерии. Жалко, но какво да се прави. Всичко е в моята глава и ако ми е дадено да отида пак ще направя чудесни снимки..
Идва ред на кварталът Малка Италия. Не чак толкова малка, местните хора се
хвалят, че това е най-простройният италиански квартал в Щатите.
Италианските рибари на туна са се заселили тук и с ирландските си колеги развили този поминък. Където и да
стъпят италианците, става малка Италия, с музиката, изкуството, храната, с
всичко. Браво, хубаво място и хубави хора, карат ме да съм щастлива. Цветя,
шарени витрини, малки ресторантчета, акордеони даже, висчко те кани а влезнеш
ли, не излизаш с празни ръце. Веднага ще ми напомните, нещо което знаем всички,
няма нужда и други го правят, но нямат италианското изкуство.
Така от всичкте 11 пункта, които посетихме през 7 часовото обикаляне на Сан
Диего, изпълнили съзнанието си с гледки на красиви сгради, паркове, мостове и море се насочваме към морския курорт Ла Хойя.
Като тръгнеш от италианското, френското, испанското и стигнеш
на португалското крайбрежие, ще видиш все една и съща гледка в първокласните
курорти. Едно очарователно съчетание на средиземноморска растителност, топлина,
хубави бели къщи и бисерна морска вода. Не всички могат да се похвалят с хубави
плажове, но около Сан Диего ги има в изобилие.
Брегът на Ла Хойя е скалист и сред трудно достъпните малки заливчета
под централната морска улица са
сепаренца от пясък, пълни с хора, които не са пожелали да отидат на широките
плажове с чудесен златен пясък, 2-3 километра по-далече. И ние се присъединявяме, влизаме малко трудно в прохладната вода, но като си
помислим за жегата по пътя до Финикс я благославяме.
От всичко най ми хареса компанията на тюлените, които си мислят, че ние сме
голямата им атракция. Плуват си около нас, говорят си като нас: Ъ...Ъ...ЪЪЪ...
и прочее Добре че не са тръгнали към хотелите. Сигурно ни казват: Ако вие не
идвате да играете около нас, ние ще дойдем горе.