Следващата сутрин започна с посещение на царския
комплекс, където на площ от 1500 кв. м.са
разположени палатите, гробниците и
храмовете на династия Шакри. При нашето
посещение царете бяха достигнали до Рама
девети. Царската територия е добре оградена, независимо от цялата обич и
респект към трона.
Трудно може да се
каже кое е най-хубаво. За всеобща радост строителите не са се притеснявали нито
за време, нито за пари, поради което пред нашите смаяни очи се издигаха едно от
друго по-богато орнаментирани творения на строителството. За три века
тайландската, китайската, френската и викторианската архитектура , така са се вплели, че се
чудехме за какво да мислим, за история или за изкуство. Бяхме като
хипнотизирани от този парад на изящество и екзотика.
Влезнахме в
комплекса от вратата, която е най-близо до храма на Emerald Buddha – изумрудения Буда, който посетихме преди това. Той не
търпи голи крака и поради това придърпах панталона си до глезените, като
внимавах много да не се навеждам и
открия кръста си, че знам ли.
Този Буда бил
открит в Chiang Mai през 1464
година и дълго пътешествал до храмът Wat Phra ,
където е сега. Пак по сведения на гида научихме че, Буда „сам си избрал” мястото и затова около него се издигнали палатите. Скулптурата
е в естествена големина и е най-уважаваната от тайландците. Самият цар я
преоблича три пъти в годината, в началото на всеки сезон.
Дойде време и за
храма на Златния Буда. Ослепителният блясък и внушителни размери
на седналият Буда , изработен от
над пет тона злато, наистина
респектира. Пред него има вази с цветя и различни малки фигури. Ние, а да не говорим
за вярващите, се чувствахме доста безпомощни пред колоса, което всъщност е предназначението на
религиозните статуи. Колкото и да се мъча да кажа повече суперлативи не излиза.
Олтарът на катедралата в Сарагоса е
направен с два-три пъти повече злато, но гледката е коренно различна и не по-малко
впечатляваща.
На мене повече
ми харесаха други четири фигури на Буда, поставени в придверието на храма Wat Traimit. Те са седнали съвсем еднакво, както и всички
медитиращи и превъзнасящи се будисти. Тази поза може да е здравословна, но мене
никога не ми е допадала, по тази причина не съм я опитвала и когато
ставите ми бяха съвсем меки. Сигурно
затова съдбата ми направи този номер, като научи любимият ми шестмесечен внук
да седи с кръстосани крачета. Нещо повече , той изнамери начин да се
предвижда в тази позиция,
подскачайки подпрян на ръце...вместо да
пълзи. Слава Богу, това отмина, всички го отдадоха на неговия евро-американски произход и никой не обърна внимание на „божественото начало”.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEh3OYIxnUMvqkhHB8L8WxS6TXXih7Hex3tv9EcJbpfBt-pZOJK9rCdon5dDIrdmAK4tU70i1PExVHXSPRoVzCg1XzMJ_TdCt3eonZBBRXsaOkOQQS6pT3v5JZwb9_eUfmStonC2V8F8g7I/s1600/IMGP6073.JPG)
Позлатяването на
страничните фигури на Буда бе предоставено на посетителите. На влизане в храма,
почти всеки купува цветя и пликчета с варак.
Цветята отиват пред избрания Буда, а златото се прилепя на някоя от
фигурите. Това ги прави рунтави, но не толкова златни както колоса.
С пълното съзнание, че и да дам
имената на различните царски гробници и храмове на династията Шакри, няма да
обогатя, а само ще натоваря изложението, реших да покажа снимките на
някои от тях, като анонимни представители на архитектура.
Изпълнихме задълженията си към малките Буди и продължихме уверени, че ни
чака още много, злато покрило стени
покриви и орнаменти. Изобилието от
грациозно изваяни фигури и тази
хармония от цветове и форми на всичко, което ни заобикаляше, сякаш ни пренасяше в детските сънища.
Най-значителната
постройка в комплекса беше Grand Palaсе Hall – Царският
дворец. Тя е проектирана от английски архитект, който се постарал да угоди на
всички богове. В резултат се получило нещо, което местните хора нарекли „Западняк с тайландска шапка” . Над червения,
камък, който покрива първия етаж се издигат с целия си блясък колонадите и
сводестите прозорци на втория и третия етаж. На върха на това невероятно
творение смесило френски и викториански стил се кипри искрящ покрив, където са
си дали среща китайският и тай- стилът. Палитрата се обогатява от позлатените орнаменти, червените и зелени
керемиди на покрива. На две златни кули с пилони се веят големи национални
знамена.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEj4uDJsPh1rmO1tcmFLTnusQwg56dxgVitjJF1eoSCw0VtwuXJoyNpzA7FIsoKEqY8S6MXR7bOb26cWzEejLja875jMQ3F0ciQ35X-VE8VzfrPdS2kHrbSgWyvU7F8fCqVrYXOPfjZ3FWQ/s1600/P1013700.JPG)
Не можеш да откъснеш очи, гледаш и мислиш как
може да е толкова чудесно. Нямам повече думи, освен да добавя, че палатът е
толкова очарователен от вън, колкото и от вътре. В няколко зали са подредени портрети на царете
от династията Шакри, както и на чуждестранни царски величия. По-голямата част на сградата е отворена за
посещение. Ех, защо нямахме цял месец
време, та да се нарадваме.
Интересна е историята на националните символи.
Тайландското знаме до първата световна война изобразявало величествен бял лъв,
извезан върху червена коприна. За съжаление, представителите на ООН не
го разтълкували правилно и царят
се принудил да го смени. Той решил да се присъедини към скучния пример на много
нации, като обединил червено, бяло и синьо – цветовете на нацията, монархията и
религията. От тогава това знаме се вее над всички по-големи държавни сгради в
столицата и цялата страна. То се вдига и сваля сутрин и вечер с всички почести,
под звуците на националния химн. Радиото и телевизията предават ритуала, кината
спират прожекцията по същата причина, градския транспорт също спира и отдава почести.![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhjvvPcj4wa1Qtqu0qG_B3I84AmAi-0HaHEnBfyD7F4EIZEbNHEGgeZtfFW-joy_Vxe5rNnKM3zXDOt3SY6Gr0rkzG2Wu6vYGh1V_CfUyTAHhlKywoBLekYzzePVHpf8RSk6iViBgTOWI4/s1600/P1013646.JPG)
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhjFI-TPXbsddfPlKwTH2ImBUJMIROcdvUueF_Godu4zqHpH8KLAhB27ZU3KSsyd5OPXSJNSF8G2UhwDPp2zTVpzM0giEp1MLZyKc_X9vIDH5ogU1wzCYerV-Wh5OblFw96Wt2rI3vLuvM/s1600/P1013664.JPG)
Въпреки, че
не искам да претрупвам картната с още
злато, а то беше много, не мога да не споделя възхищението си от „Reclining Buddha” – Полегналият
Буда. Модернизмът в изобразителното изкуство се появил в резултат от
потребността на хората за нещо ново. Хъм, кога и колко ново? В най-стария и
най-широкия храм в Банкок, Wat Po на площ от 46 м дължина,
15 м ширина и 5 м височина си е полегнал един Буда. За
разлика от другия Буда, този е само позлатен, то иначе цялото злато на инките
трябваше да тръгне в тази посока. Снимката дава идея за формите и аз ще
икономисам описанието, но не мога да отмина подметките му. Те са изработени от
черен седеф и целите изографисани със сто и осемте притчи на
Буда, не ги прочетохме...макар да съм сигурна, че са мъдри. Около този
храм са по-малки сгради, където са подредени хиляда бронзови Буди, какво
изобилие, какво преклонение.
Независимо от всичко,
което са сътворили, за всеобща туристическа радост, тайландските царе вече
нямат решителна власт в управлението на страната. Те се занимават с реализиране
на различни проекти, свързани с подобряване на образованието, земеделието и
трудовата заетост на населението.
Въпреки това, привързаността към тях е била толкова голяма, че техни портрети
и сега
могат да се видят на много места из града, включително и частни къщи. В това се убедихме при обиколката си с лодка
по река Chao Praya.
Така в няколко незабравими дни успяхме да натрупаме впечaтления за години, а какво би било, ако можехме да поживеем там. Някои като Николас Кейдж, например го правят, само трябва да си купим островче и ние.
Къде тази радост, къде това време, къде тези пари. Ех тази проза, винаги се намесва.
Къде тази радост, къде това време, къде тези пари. Ех тази проза, винаги се намесва.